(untitled) (Szociológiai Szemle, 2023)
Az etnográfiai terepmunka lényege jelen lenni, elmerülni a kutatott csoport, társadalmi intézmény szereplőinek mindennapjaiban. A jelenlétet, mint a megismerés legfontosabb eszközét, már régóta nem kizárólag az antropológia diszciplínája tekinti sajátjának, hanem több társadalomtudomány képviselői, köztük szociológusok is alkalmazzák. A jelenlét, az elmerülés egy közösség életében megteremti azt a fajta meghittséget, otthonosságot, bizalmat, ami lehetővé teszi a külső szemlélő számára sokszor irracionálisnak tűnő, gyakran démonizált társadalmi viselkedések értelmezését. Különösen igaz ez azoknak az intézményeknek vagy csoportoknak a vizsgálatára, akik az eredményes működés érdekében inkább a rejtőzködés, láthatatlanság stratégiáját választják. Idetartoznak a „rejtett” vagy informális/illegális gazdaság aktorai, többek között e tanulmány főszereplői, a kamatos pénzkölcsönzők. Olyan csoportok, amelyek/akik igyekeznek elkerülni az etnográfus megfigyelő tekintetét, és akik viselkedését részben emiatt csend övezi a hazai társadalomtudományokban. Ez a tanulmány reflexió egy olyan módszertani kísérletre, amely a „posztterepmunka” fázisában, különböző szakaszokban, a korábbi terepi megfigyelések folyamatos újraértelmezése során, illetve egy újabb kutatásban, a kooperatív etnográfia eszközeinek segítségével próbálta megtörni a kamatos pénz intézményét körüllengő „beszédes hallgatást”, a „félelem csendjét”, felfejtvén azokat a jelentéseket, amelyeket az intézményben szereplők saját gyakorlataikhoz kapcsolnak. Terepről hozott példákkal illusztrálva, az etnográfiai exit dilemmáiról is szó lesz. Ezek részben abból fakadnak, hogy az etnográfiai szöveggel olyan kutatási adatok kerülnek nyilvánosság elé publikálásra, amiket sem a közösség, sem a kutatóval kooperáló „helyi szakértők” nem szívesen mutatnak meg magukról, amiket legszívesebben elhallgatnának a nyilvánosság elől.